Metalopolis již 20 let pravidelně přináší informace a články převážně související s metalovou hudbou. Často však zavítáme i do jiných než metalových anebo vůbec hudebních oblastí a nezřídka tak nabízíme i obsah mimo hlavní záběr našeho webového magazínu.
Jako bych to před sebou přímo viděl. Zapadajícím sluncem zrudlý soumrak a v něm se v pomalém přímořském větru s monotónním vrzáním houpající vývěsní štít s nápisem „Hospoda u Černé ruky“. Kolik básnické záhadnosti a tajuplnosti v sobě skrývá tenhle motiv. Netuším, kde k němu Rolf Kasparek přišel, a zda to vlastně mohlo vypadat přesně takhle (přece jenom moje fantazie je také jenom jedna), nicméně je pravdou, že v tomto případě se trefil opravdu stoprocentně. Tím spíš, že tentokrát bylo celé album, inspirované jakousi legendou o Černé ruce a zdobené zřejmě nejkrásnějším obalem, který kdy kapela na desce měla (sama to ostatně v bookletu konstatuje, když se symbolicky uctivě klaní svému v té době dvornímu malíři Andreasovi Marschallovi), kompletně výsadní autorskou prací právě tohoto šéfa pirátské družiny.
V logickém pokračování toho, co bylo načato na „Pile Of Skulls“, jsou RUNNING WILD znovu především expresně rychlí a do protipólu tomu staví pomalejší a houpavější metalové nálady, i když protentokráte (a zcela evidentně pro dobro věci) má rychlá nálada navrch. Pro příklad nemusím chodit daleko, neboť jen co odezní úvodní, polomluvené, poloinstrumentální a především fascinující intro „The Curse“, přivalí se jako divoká horská řeka titulní kousek s dechberoucí ukázkou toho, jak moc rychlí a přemýšliví RUNNING WILD dokážou v drážkách tohoto alba být. Do nezastavitelného vodopádu kopáků hučí kytarový dvojblok, vyšněrovaný těmi nejúchvatnějšími vyhrávkami a sóly, které se kdy v Rolfově hlavě zrodily, a skladba jako celek vás jednoduše přejede silou nekompromisního parního válce.
Celá deska je takových okamžiků plná (pro pořádek zejména „Mr. Deadhead“, Powder & Iron“, „Dragonmen“, již tradiční 15:18 min. dlouhý příběh „Genesis (The Making And The Fall Of Man)“ anebo „The Privateer“, zároveň i pilotní maxisingl k albu, na němž se objevily i skladby „Dancing On A Minefield“ a „Poisoned Blood“, v budoucnosti znovu přidané jako bonusy k některým CD reedicím), jen ještě jeden je třeba vyzvednout. „The Phantom Of Black Hand Hill“, to je totiž do slova a do písmene klenot hodný té nejsvětovější speedmetalové síně slávy. A není to tentokráte jen strhující tempo a skvělý melodický motiv, co tuhle skladbu činí tak nedostižnou, je to především a hlavně Rolfovo cítění hudební dramatičnosti, které zde dosáhlo naprostého a absolutního vrcholu, protože na délce 6:25 min. je v ní nabito tolik pomyslného hudebního děje, že v kině by to nespravila ani obligátní filmová hodinka a půl. Rolf si touhle písní (a doufám, že nejen) u mě udělal pěkně velký dluh, protože dokud jí nezvěční naživo, nebude moci kytaru pověsit na hřebík, aniž by mohl v noci klidně usnout.
Ovšem zpět k albu jako celku. Pokud jsem „Death Or Glory“ dosadil na post nejlepšího alba „prvního období“ RUNNING WILD, pak je „Black Hand Inn“ tím nejpovedenějším v druhé fázi, a to i přesto, že kapela nepotřebovala další alba (zůstaneme-li u mého pomyslného rozdělení), než se k němu dopracovala. Stojí za tím zřejmě jednak Rolfova léty dobroušená zkušenost a profesionalita (nemluvě o tom, že jeho autorskou práci u některých skladeb bych přirovnal až k výtrysku geniality – znovu si srovnejte „The Phantom Of Black Hand Hill“), a jednak také nové obsazení, čítající velmi talentovaného kytaristu Thila Hermanna, přišedšího z německého spíše thrashového spolku RISK, a protřelého bubeníka Jörga Michaela, který už si s Kasparkovci zahrál v úplných začátcích a pak také jako záskok na turné k albu „Port Royal“ a jehož průzračná čistota a jakási ´mohutnost´ hry na bicí byla určitě vítaným nábojem.
Celou tuhle sestavu bych ostatně s klidem zařadil hned za její nejsilnější vzor Kasparek-Moti-Becker. A pokud bych se pak ve světle tohoto porovnání měl ještě rozhodnout, zda nejlepším albem RUNNING WILD je „Death or Glory“ nebo „Black Hand Inn“, přiznám se, že jednoznačně bych něco takového udělat neuměl, ale vlastně bych to ani nechtěl. Obě alba jsou totiž svým způsobem nádherná, a o to právě jde. Má-li tedy, alespoň teoreticky, některé z alb RUNNING WILD sedět na pomyslném trůnu, tak ať jsou to zrovinka tyhle dvě, co se uskromní a posadí se tam spolu. Koneckonců, ten trůn by měl být ušitý přesně na jejich míru.
Pokud budeme „Death Or Glory“ považovat za vyvrcholení prvotní fáze (či zlatých časů, chcete-li) existence RUNNING WILD, pak je „Black Hand Inn“ jednoznačně tou nejlepší nahrávkou ve fázi druhé, stále ještě dostatečně invenční.
1. The Course
2. Black Hand Inn
3. Mr. Deadhead
4. Soulless
5. The Privateer
6. Fight the Fire of Hater
7. The Phantom of Black Hand Hill
8. Freewind Rider
9. Powder & Iron
10. Dragonmen
11. Genesis (The Making and the Fall of Man)
12. Dancing on a Minefield /bonus/
13. Poisoned Blood /bonus/
Návrat k plnšiemu zvuku skreslených gitár na vlnách pohodovej melanchólie s charizmatickým vokálom funguje opäť dokonale. Nahrávka nabitá celým spektrom emócií s fantastickým zvukom exceluje vo všetkých rozmeroch post doom/rock žánru.
Metalcore vo veľmi šťavnatej podobe! Keith Buckley, frontman pradávnych a už žiaľ nefunkčných EVERY TIME I DIE a jeho nové pôsobisko v prekvapujúco výraznej forme. Toto sa podarilo v každom jednom ohľade.
Doposud jsem se s tvorbou libereckých spíše míjel a vlastně ani nevím proč. Ty ozvěny starších LVMEN, festival emocí a hůře definovatelná těžká atmosféra dělají z nahrávky pro mě velmi chutné sousto. Jdu se zavrtat pod její povrch => další poslechy nutné!
Stoner / doom / heavy metal tradičního ražení a s "čarodějnicí" za mikrofonem není už žádné unikum. Vlastně ním není ani nová deska amerických CASTLE. Přesto však nahrávka nabídne příjemnou společnost těžký kytarových riffů a (před)pekelných melodií.
Švédská rodinná kapela se příliš nenechává svazovat žánrovými mantinely. Minule to bylo laděno hodně do folku. „Lullaby“ oživuje taneční rytmy postavené na power metalovém podkladu. Opět velmi dobré, jen je škoda, že je to pouze singl.
Jude Law jako sebedestruktivní lovec amerických nácků v temném a tvrdě tenzním thrilleru podle skutečných událostí. Australan Kurzel se s tím nesere a ve filmu, který nejvíc připomíná Sicario či Wind River, zobrazuje zrůdnost i svůdnost US fanatismu.
Zasloužený trest pro ty, kteří Todda Phillipse pasovali na Spasitele komiksu. Nesoudržná slátanina selhává ve všech žánrech, o než se pokusí, svou naivitu každopádně skrývá agresivní temnou introspekcí, která je ještě legračnější než ten psychomuzikál.